Alla tycker inte att detta är ett problem. Liberaler och konservativa tycker om att benämna den tid vi lever i som en slags naturlig slutstation. Historiens slut, kallas det för. Mänskligheten har krigat och bråkat, men nu lever vi i en era där de stora konflikterna är över. Det var så här det blev, det är bara att nöja sig. Hela tiden får vi höra att samhället kanske inte är perfekt, men det bästa vi har. Englands förra premiärminister Margaret Thatcher konstaterade helt enkelt: ”Det finns inga alternativ.” Detta har sedermera blivit en populär slogan. Man ska inte klaga på småsaker utan ha klart för sig att det hade kunnat vara jävligt mycket sämre. Detta backas upp av olika myter om vad människan är, vad som är möjligt att göra.
De talar om människor som oregerliga, som ofullkomliga. Borgerligheten låtsas att de älskar människor och tror på människors frihet, men hela tiden förespråkar de kontroll och tuffare tag. De låter oss veta att människor behöver tuktas för att inte förfalla till slapphet och dåligt leverne. Människan behöver incitament, måste pressas för att göra något vettigt. De säger att människan är egoistisk, att hon inte kan samarbeta. Att hon innerst inne bara bryr sig om sig själv. Det går därför inte att få det hur bra som helst, sådan är mänsklighetens lott, sådan är människans natur. Det måste vara fruktansvärt att ha en sådan mörk syn på vad en människa är. Som om mänsklighetens historia inte präglas av just samarbete, av kollektivitet.
Retoriken om att vi lever i de yttersta tiderna handlar om att legitimera sakernas tillstånd. Det var så här det blev, och det får faktiskt duga. Men det verkar inte helt lätt att bevara denna slutstation. Samtidigt som vi lever i de bästa möjliga av tider som till varje pris inte ska ändras på, finns risken att saker och ting blir sämre
Katastrofen lurar ständigt runt hörnet, men blir hela tiden avvärjd. Det finns en särskild logik i medierapportering, i politisk retorik. Om man inte gör någonting kommer något fruktansvärt att hända. Den franska filosofen Jean Baudrillard skrev om hur vår tid präglas av icke-händelser, av myten att vi har nått historiens slut och ideologiernas död. Icke-händelsen präglas av ett ständigt hot, att någonting kan hända, men som aldrig händer på riktigt.
Vi såg det i höstas, vi ser det hela tiden. Talet om ett samhälle som skulle kunna vara på väg i fritt fall om det inte var för att politiker och makthavare var tillräckligt rationella och kompetenta för att ta obekväma beslut. Faktiska försämringar utmålas som en nödvändighet för att undvika ännu större försämringar. Det är en logik som bygger på en icke-händelse. Katastrofen händer inte, men samhället är hela tiden på randen till ett sammanbrott.
I denna politiska retorik definieras vilka människor som är ett hot och vad som är möjligt att kräva. Att dra gränsen för vad som är möjligt handlar om att legitimera ett samhällssystem. Men man måste faktiskt inte gilla läget. Jag vill att saker ska hända, på riktigt. Det måste finnas alternativ. Det gäller att inte tro dem när de säger att det är omöjligt.